Ольга Блашків
                                         м.Тернопіль

Джерела і характер символістського світогляду та поетики В. Б. Єйтса

В критичній літературі, присвяченій  Вільяму Баталеру Єйтсу, побутує майже одностайна думка, що В.Б.Єйтс – один з кращих поетів кінця ХІХ-початку ХХ століття, який писав англійською мовою. В творчості письменника, який жив в такий складний і переломний час, безсумнівно повинна була відобразитися як політична боротьба, так і різноманітні філософські, етичні й естетичні віяння часу. Життя і творчість Єйтса тісно пов’язані з Ірландією, її історією, культурою, політичною боротьбою, побутом. Ірландія – головна і постійна тема творчості Єйтса, чим би він не займався, про що би не писав.
 Деякі англійські й американські критики (Еллманн Р.(Ellmann R.), Фразер Дж.(Fraser J.), Генн Т.(Henn T.) та ін.) вбачають в його зверненні до символізму наслідування Блейка, говорять про його сумірність з Малларме, Валері й французьким декадансом, знаходять в нього неоплатонічні ідеї та пов’язують його творчість з живописом Відродження.
Визнаючи справедливість цих суджень, хотілось би доповнити, що вплив цих напрямків і шкіл очевидний, але показовим є і прагнення поета злити воєдино в своєму багатому уявленні фольклор стародавньої Ірландії, романтику Байрона і Шеллі, символіку Блейка, найбільш протилежні філософські вчення, навіть “секрети” магнетизму і спіритизму. Коріння своєрідного містицизму В.Б.Єйтса – в традиціях стародавньої Ірландії, в її  сентиментальній замріяності та культі страждання. Особливо це відчутно в його ранніх творах, сповнених відсторонення, екзальтації й зображення надприродних сил. Поступово втрачаючи навмисну складність і схематизм, як і надмірну символіку, автор намагається зробити свої образи зрозумілішими і доступнішими. В цьому відношенні він особливо близький єлизаветцям і Шекспіру.
Ймовірно, вирішальний вплив у виборі творчого шляху В. Б. Єйтса справила  п`єса французького символіста Віллє де Ліль-Адана  “Аксель”, яку поет бачив в Парижі 1894 року і назвав її своєю Священною Книгою. Беручи до уваги той факт, що іншомовна вистава справила величезне враження на письменника (адже поет не знав французької мови і  не міг вловити повний зміст п’єси), можна зробити висновок, що саме ця обставина стала поштовхом до розвитку та вкорінення  його поетики суґестивності – як в драматургії, так і в ліриці.
 Інтерес Єйтса до традиції поезії “що наводить на роздуми” має ще й інше підґрунтя. Суґестивність властива стародавній кельтській культурі, де все дихає поезією і навіть вітер приносить поетичні флюїди . Кельтська поетична виразність в творчості поета органічно поєднана з символістською.
Добре відомий “практичний” містицизм Єйтса, який почасти провокував спекулятивні висновки про першорядність окультно-містичного первня в творчості поета. Неможливо й недоречно зводити весь світогляд В.Б.Єйтса до містицизму. Доцільно говорити про складне поєднання багатьох релігійно-філософських, літературних традицій, які органічно акумулювались в домінуючий символістський тип світобачення.
Список літератури:
1. Ellmann R.  Yeats: The Man and the Masks.–N.Y.: Norton, 1979.– xxviii, 336p.
2. Йейтс У.Б.  Видение: поэтическое, драматическое, магическое. – М.: Логос, 2000. – 717с.