УДК 340
Екологічні громадські організації та держава: 
значення та проблема регулювання взаємовідносин
Кравчук В. М.,
здобувач кафедри теорії та історії 
держави і права КНУ ім. Т. Шевченка,
викладач юридичного факультету ТНЕУ
Саморегульовану мережу громадських організацій, створених громадянами для виявлення й здійснення різноманітних громадських ініціатив, задоволення своїх суспільних потреб та обстоювання своїх колективних інтересів, через які громадяни реалізують свої громадські інтереси часто визначають як громадянське суспільство. 
Громадські організації об’єднують різні групи людей за інтересами. Вони досить різноманітні за своєю спрямованістю, характером, структурою, формами діяльності тощо. Особливе місце серед них займають екологічні громадські організації, оскільки однією з важливих сфер активної взаємодії соціальної і правової держави та громадянського суспільства є забезпечення стану екологічної безпеки [5: 428, 445]. І, слід зауважити, що в сучасних умовах ця сфера вийшла на перший план, при цьому мається на увазі не лише ситуація, що сьогодні реально склалася в Україні, а й загальносвітова тенденція розвитку певного кола функцій громадянського суспільства. 
Метою публікації є з’ясування значення екологічних громадських організацій для розвитку громадянського суспільства, а також визначення основних аспектів правового регулювання їх взаємовідносин з державою. 
	Зрозуміло, що людська істота не може бути відокремлена від середовища, в якому існує і погіршення стану якого обов’язково впливає на неї і її права. Людина в результаті своєї господарської діяльності порушує природні зв’язки, руйнує навколишнє середовище, і цим мимоволі створює для себе несприятливі, а іноді навіть згубні, умови життя. Сьогодні спостерігаються труднощі у розвитку і впровадженні нових засобів для ліквідації шкоди, завданої в минулому навколишньому середовищу (Україна успадкувала тугий вузол екологічних проблем: забруднені промисловими відходами, пестицидами й радіонуклідами повітря, ґрунти, водойми, значною мірою вичерпані природні ресурси, різке скорочення видової різноманітності рослинного і тваринного світу, зруйновані унікальні природні ландшафти), а також для попередження нанесення шкоди здоров’ю людей і екологічній системі в майбутньому. Досягнення цієї мети значно полегшиться, якщо громадяни, громадські організації зможуть і будуть зацікавлені брати участь в процесі охорони навколишнього середовища. Створення умов для існування екологічно безпечного суспільства, формування духовних та матеріальних підвалин гармонійних взаємин “людина-природа”, становлення принципово нового типу людської особистості – все це передбачає організацію і діяльність природоохоронних формувань, об’єднання населення на основі екологічної ідеї.
	Все вищевказане, а також наслідки ряду технологічно неефективних та екологічно небезпечних проектів, великих техногенних аварій, особливо на Чорнобильській АЕС, зумовило виникнення великої кількості екологічних громадських організацій – екологічних центрів, асоціацій та фондів локального і регіонального масштабу, що є, в цілому, позитивним явищем, оскільки вони сприяють екологічній освіті й поширенню серед населення екологічної інформації, допомагають у вирішенні екологічних проблем, розробляють відповідні програми тощо.
	Політико-правові основи регулювання природоохоронної діяльності та природокористування різною мірою були висвітлені у працях відомих правників В. І. Андрейцева, П. Ф. Кулинина, В. Л. Мунтяна, Ю. С. Шемшученка тощо [3]. Однак сьогодні швидке зростання негативного антропогенного впливу на довкілля ставить завдання активного оновлення сучасних правових основ в цілому екологічної політики в умовах державотворення і розбудови громадянського суспільства.
Право на об’єднання у громадські природоохоронні формування в Україні закріплюється Законом “Про охорону навколишнього природного середовища” від 25 червня 1991 року [1]. Стаття 10 цього Закону визначає як одну з гарантій екологічних прав участь громадських об’єднань та громадян в охороні навколишнього природного середовища, що забезпечується у різних формах. У цьому ж законі визначаються повноваження громадських об’єднань, найважливішими серед яких є: 1) розробляти і пропагувати свої природоохоронні програми; 2) брати участь у проведенні спеціально уповноваженими державними органами перевірок виконання природоохоронних планів і заходів підприємствами, установами і організаціями; 3) проводити громадську екологічну експертизу, обнародувати її результати і передавати органам, які уповноважені приймати рішення; 4) одержувати у встановленому порядку інформацію про стан навколишнього середовища, джерела його забруднення і заходи щодо охорони, розповсюджувати цю інформацію, пропагувати свої цілі та ідеї; 5) виступати з ініціативою проведення республіканських і місцевих референдумів з питань охорони довкілля; забезпечення екологічної безпеки; 6) вносити до відповідних органів пропозиції про організацію територій та об’єктів природно-заповідного фонду тощо. 
Незважаючи на те, що мета у природоохоронних організацій одна, існує багато різних шляхів її досягнення, відмінних стратегій діяльності, відповідно до яких екологічні громадські організації поділяють на [4: 22-23]:
1)	групи і організації, що в основному займаються політикою охорони навколишнього середовища, яка провадиться урядом. Вони намагають вплинути на офіційну політику за допомогою різноманітних засобів, і, якщо необхідно, змінювати її;
2)	організації і формування, що в основному займаються інформаційною та просвітницькою діяльністю. Вони прагнуть вплинути на свідомість громадськості, змінити її менталітет стосовно довкілля;
3)	організації, члени яких самі ведуть екологічно свідомий і здоровий спосіб життя і на власному прикладі намагаються переконати і змінити інших. 
Одна із дослідниць природоохоронного руху в контексті сучасного національного відродження, М. О. Алексієвець, у своєму дослідженні виділяє в структурі екологічного руху України, яка склалася в результаті організаційного розвитку екологічних організацій, клубів, ініціатив тощо, певні організаційні форми, які тісно взаємопов’язані, співпрацюють або координують свою діяльність [2: 186]:
•	Партія Зелених України, основна діяльність якої спрямована на поточний момент у сфері екології;
•	екологічний рух (асоціація “Зелений світ”), який об’єднує і координує зусилля екологічних організацій та громадян у розв’язанні екологічних проблем через вплив на громадську думку, свідомість людей; 
•	суспільні об’єднання, групи, ініціативи, діяльність яких спрямована на вирішення локальних, конкретних природоохоронних проблем;
•	екологічні секції суспільно-політичних рухів, об’єднань, партій;
•	незалежні екологічні організації та фонди, діяльність яких спрямована на підготовку та розробку екологічних програм і координацію зусиль вчених у цій сфері.
Цікавим видається поділ різноманітних екологічних формувань відповідно до домінуючих програмних цілей та напрямів діяльності, хоча, внаслідок універсальності та системності екологічної проблеми, цей поділ є досить умовним [2: 187]. Отже, за цим критерієм виділяють:
•	культурно-екологічні або екокультурні об’єднання, які поєднують природоохоронну діяльність з роботою по збереженню культурного середовища в Україні (“Ноосфера” в Києві, “Товариство Лева” у Львові тощо);
•	соціально-екологічні об’єднання, основною метою яких є соціальний захист людей, що постраждали внаслідок екологічних катастроф або проживання в районах екологічного лиха (спілка “Чорнобиля”, спілка “Врятування”, “Діти Чорнобиля” та ін.);
•	політико-економічні об’єднання, які проектують вирішувати проблеми забруднення природного середовища переважно політичними методами (в основному, це Партія Зелених України).
	Для ефективного захисту довкілля громадські об’єднання, в загальному, домагаються: повної заборони використання об’єктів ядерної енергетики; перетворення України на без’ядерну зону; впровадження ресурсозберігаючих та безвідходних технологій; створення страхових фондів для жителів промислових районів за рахунок потенційних забруднювачів; створення та реалізація державних програм екологічної освіти та виховання тощо.
Різні за чисельністю (оскільки екологічні організації, як правило, не мають фіксованого членства, навести точні дані важко) і спрямуванням громадські природоохоронні організації, асоціації і групи прагнуть до конструктивної співпраці з державою. Для забезпечення такої взаємодії з питань покращання довкілля в Україні при Мінекобезпеки України в 1994 році була створена Громадська рада, яка об’єднує представників різних екологічних об’єднань і організацій. З метою залучення громадськості до участі у підготовці й прийнятті природоохоронних рішень, створення сприятливих умов для вирішення екологічних проблем на регіональному рівні проводилась робота по створенню громадських рад на місцях. 
Сьогодні громадські природоохоронні організації мають широкі міжнародні зв’язки, сучасні засоби комунікації, часто беруть участь у міжнародних проектах, програмах, використовують західний досвід проведення природоохоронних заходів. Все це дає сподівання на піднесення екологічного руху в цілому і на дієвий характер екологічних громадських організацій зокрема, що дасть змогу створити умови для екологічного відродження України, а відтак допоможе вирішити найактуальніші соціальні, економічні, соціокультурні та інші проблеми. Формування нової суспільної свідомості, культури, залучення до активної участі у розв’язанні суспільних проблем, досягнення інших цілей і завдань громадських природоохоронних організацій дозволить також активізувати процес розвитку громадянського суспільства в Україні. 
	Не підлягає сумніву, що охорона природи – це справа всього суспільства, але тільки держава, яка володіє необхідними засобами та можливостями концентрації зусиль всіх організацій та громадян, може реально уможливити і забезпечити захист навколишнього середовища.
	На основі проведеного аналізу екологічних організацій, резюмуємо:
	по-перше, екологічні організації, захищаючи навколишнє середовище, відіграють важливу роль також у розвитку громадянського суспільства, інтегруючи суспільство навколо вказаної проблеми, впливаючи на громадську думку, також за допомогою інших форм;
по-друге, правовий статус цієї групи громадських організацій встановлюється рамковим Законом “Про об’єднання громадян” (хоча потребує більшої законодавчої деталізації);
	проблему регулювання взаємовідносин держави і екологічних організацій достатньо ефективно можна вирішувати за допомогою корпоративних норм (вони хоч і носять до певної міри локальний характер та приймаються відповідно до правових норм, можуть регламентувати конкретні форми взаємодії з державними органами), а також договірного нормативно-правового регулювання, коли безпосередньо учасники відносин встановлюють ті чи інші права, обов’язки, визначають механізм їх реалізації.
Література:
1.	Закон України "Про охорону навколишнього природного середовища" від 25 червня 1991 року // Відомості Верховної Ради України. – 1991. - № 41. - Ст. 546. 
2.	Алексієвець М. О. Екологічний рух в Україні: Наукове видання. – Тернопіль: “ЛІЛЕЯ”, 1999. – С. 186.
3.	Андрейцев В. І. Екологічне право: Курс лекцій. – К., 1996; Мунтян В. Л. Правова охорона природи УРСР. – К., 1982; Шемшученко Ю. С. Правовые проблемы экологии. – К.: Наук. думка, 1989.
4.	Екологічні права громадян: як їх захистити за допомогою закону: Посібник. – К.: Інформагентство “Ехо-Восток”, 1997. – С. 22-23.
5.	Скрипнюк О. В. Соціальна, правова держава в Україні: проблеми теорії і практики. До 10-річчя незалежності України. Монографія. - К.: Інститут держави і права ім. Корецького НАН України, 2000.- С. 428, 445.

Ключові слова: держава, громадянське суспільство, громадська організація, екологічна громадська організація, природоохоронний рух.
Key words: a state, a civil society, a community organization, ecological public organization, nature protection motion.