Соціальна педагогіка
Лукащук С.В.
Кандидат медичних наук, доцент; доцент кафедри 
педагогічних та психологічних дисциплін із секцією 
безпеки життєдіяльності людини Тернопільського національного економічного університету, 
докторант інституту проблем виховання 
Академії педагогічних наук України

ТЕОРЕТИКО-МЕТОДИЧНІ ПІДХОДИ ДО ВИХОВАННЯ У СУЧАСНІЙ ВІТЧИЗНЯНІЙ ПЕДАГОГІЦІ
Анотація: сучасна вітчизняна педагогіка у своїх освітній та виховній діяльності орієнтується на гуманістичні цінності. Тому метою даної роботи була спроба автора (на основі достатньої кількості наукових та педагогічних джерел) проаналізувати існуючі підходи до виховання у вітчизняній педагогіці. В роботі представлено характерологічні особливості таких підходів до виховання, а саме: формуючого, культурологічного, синергетичного, соціалізуючого, герменевтичного, аксіологічного, антропологічного, психотерапевтичного. Зроблено висновок про те, що сучасний вихователь повинен володіти філософським кругозором, розуміти реальні проблеми життя підростаючого покоління та застосовувати у своїй професійно-педагогічній діяльності сучасні психодіагностичні та соціологічні технології.
Ключові слова: вітчизняна педагогіка, виховання, формуючий підхід, культурологічний підхід, синергетичний підхід, соціалізуючий підхід, герменевтичний підхід, аксіологічний підхід, антропологічний підхід, психотерапевтичний підхід.
Keywords: domestic pedagogy, education, formative approach, cultural approach, synergetic approach sotsializuyuchyy approach hermeneutic approach axiological approach anthropological approach psychotherapeutic approach.

Педагогічна теорія - своєрідна стратегія педагогічної діяльності: вона "відстежує" зміни в культурі, соціальних потребах суспільства і пропонує нові рішення вічних виховних проблем, нові підходи до організації життя і діяльності вихованців, їх відносин до світу і до самих себе, Чим складніше відбуваються навколо нас зміни, тим більш глибоким має бути переосмислення наших колишніх теоретичних уявлень. Звичні і здавалося б фундаментальні, вони "розсипаються" в сучасній соціокультурній ситуації, поступаються місцем новим теоретичним концепціям, що визначають нові підходи до виховання.
В кінці XX ст. наша вітчизняна педагогіка звільнилася від марксистської методології як єдиного наукового підґрунтя. Розкріпачена теоретична думка звернулася до різних напрямів за межами марксистської філософії: феноменології, герменевтики, екзистенціалізму, антропософії, філософського постмодернізму та ін. 
Вітчизняна педагогіка початку XXI ст. відкрито демонструє орієнтації на гуманістичні цінності і вводить у свій теоретичний арсенал нові характеристики освіти: "особистісно орієнтований освітній процес", "суб'єкт виховання", "ціннісні відносини", "смислопороджуюча взаємодія", "інтеріоризація культурних цінностей", "самовизначення особистості" та ін.[1,с.83]
Проте, ще не настав час говорити про фундаментальні теорії виховання, але сьогодні варто спробувати проаналізувати все це теоретичне різноманіття у  підходах до феномену виховання. Підхід відображає, в тій чи іншій мірі, вже сформовану концептуалізацію педагогічної реальності. Він відображає певний образ виховання: як вже усталені, реалізовані в практиці ідеї, так і нові які, ще формують свої теоретичні обриси. Безперечно, що кожен підхід до виховання користується своїми категоріальними координатами, але всі вони єдині в гуманістичному погляді на людину і у визнанні необхідності його вдосконалення.
Аналіз достатнього числа наукових та педагогічних джерел,засвідчило, що в даний час у вітчизняній теорії виховання досить виразно сформувались такі підходи: формуючий, культурологічний, синергетичний, соціалізуючий, герменевтичний, аксіологічний, антропологічний, психотерапевтичний. Тому зупинимося на характеристиці кожного з них.
Формуючий підхід (І. 3. Глікман, А. І. Кочетов, Б. Т. Лихачов, Г. М. Філонов). Прихильників цього підходу відрізняє переконаність у тому, що майбутня яскрава індивідуальність дитини безпосередньо залежить від цілеспрямованої виховної дії словом, прикладом, справою. "Формування" розуміється як найширша характеристика всіх перетворень особистості дитини під впливом вихователя. 
"Виховання як формування" завжди зорієнтоване на систему стійких мотивів вихованців, на основі яких будуть вироблятися певні якості особистості. Набір цих якостей безпосередньо пов'язаний із соціальним замовленням суспільства, його ідеологією та політикою. 
Для вихователя в рамках формуючого підходу надзвичайну значимість має виховний ідеал, програма виховання, традиційні форми виховної роботи, прагнення організувати чітко функціонуючу виховну систему. У такій що "формує" виховній системі завжди серйозна увага приділяється режиму, порядку, дисципліні, подоланню дитячого свавілля.
Поряд з цим неправильно думати, що такий формуючий підхід - це якийсь атавізм системи радянського виховання. Ідеологи цього підходу успішно освоюють нову педагогічну мову і вже визначають виховання як "засвоєння суб'єктом на пізнавальному, мотиваційно-вольовому та емоційному рівнях особистісно значущого сенсу, існуючих гуманістичних цінностей, що представлені в даному виховному просторі" [2, с. 11]. 
Культурологічний підхід (О. С. Газман, О. В. Іванов, Н. Б. Крилова). В основі цього підходу лежать ідеї філософії постмодернізму і гуманістичної психології, зокрема К. Роджерса. Прихильників культурологічного підходу відрізняє відмову від виховання як спеціально організованого педагогічного процесу. Вони вважають, що дитина, осмислюючи навколишній світ адаптується до певних дій і поведінки оточуючих і вже "досвідченим шляхом", "мимохідь" освоює культурні норми і цінності. Головне – це взаємодія, та особистісне спілкування дорослих і дітей, а виховання - це "побічний ефект" всіх самостійних пошуків дитини.
Проте, не можна: не помітити, що прихильники культурологічного підходу вважають центральною фігурою освіти, її головним діючим суб'єктом є сама дитина. За дитиною затверджується право самій визначати не тільки "ким бути", "яким бути", але і "як жити", тобто право, самостійно будувати свій образ життя, обирати свій напрям інтелектуальних, фізичних, художніх інтересів, самостійно вирішувати свої проблеми. "Дитині чи підлітку не потрібні навчання і виховання як особливим чином організовані дорослими. Йому потрібні природні для нього дії, в яких він сам експериментує і шукає, досліджує й контролює, знаходить і реконструює" [3, с . 111].
Таким чином, вихователь в такій системі взаємин визначається як рівноправний партнер у спільних  заняттях та,  як доброзичливий організатор підтримки (фасилітації) дитини у рамках її проблеми. У своїй діяльності фасилітатор  реалізує розуміння дитини, прийняття його, схвалення, довіру, свій відкритий особистісний інтерес до нього. "Ведучий створює психологічний клімат, в якому молода людина може прийняти на себе відповідальність і контроль" [4, с. 304]. 
Синергетичний підхід до виховання (В. А. Ігнатова, С. В. Кульневич, Н. М. Таланчук, С. С. Шевельова) визначився на основі теорії самоорганізації складних : систем. Термін "синергетика" ввів у науковий обіг Герман Хакен та визначив її як науку, яка займається вивченням систем, що складаються з великого числа частин, компонентів і підсистем, які певним чином взаємодіють між собою. 
Синергетичний підхід ставить педагога в умови нелінійного осмислення процесу виховання, визнання відкритості виховної системи, організуючого значення випадковостей. Характерна особливість, синергетичного підходу до виховання – це визнання можливості декількох шляхів перетворення особистості і: виходу з критичної, нестійкою виховної ситуації стрибком. 
Позиція синергетичного підходу відстоює особливу значущість внутрішнього потенціалу та активності особистості дитини. Педагогічний вплив повинен прислухатися до стихійних внутрішніх процесів у самовизначенні в середовищі дітей і погоджуватися навіть з їх імпульсивними поривами активності і спонтанними діями. Будь-яка реальна ситуація виховання завжди пов'язана для дитини з проблемою вибору, для вирішення якої недостатньо вивчених правил поведінки і відбитих у пам'яті сценаріїв життєвих колізій. 
Соціалізуючий підхід (В. Г. Бочарова, М.А. Галагузова, А. В. Мудрик, М. В. Шакурова, В. Р. Ясницький) представляє виховання як багатовимірну й відкриту соціальну систему, де на особистість вихованця варіативно впливають різні соціальні джерела. Найважливішою характеристикою виховання є його "соціальна ефективність", тобто забезпечення соціалізації дитини і його особистісного самовизначення.
Методологічні основи соціалізуючого підходу витікають з позицій прагматичних ідей різних філософських і соціологічних напрямів в науковій думці XX століття. Дж.Дьюї, як один з головних ідеологів прагматизму в педагогіці, стверджував: "Правильно вибудувана освіта починається з активних занять, які мають соціальне коріння і певну корисність" [6, с. 182]. Ключовим поняттям в концепції соціалізуючого підходу є- "соціальне виховання". Термін "соціальне виховання" з'явився в педагогічній теорії ще на початку XX ст. Цим поняттям вітчизняна педагогіка прагнула окреслити нову область громадянського виховання - формування соціальної і політично-активної особистості, та "розвиток смаку до соціальної діяльності" (В. В. Зеньковський).
Ідеї соціального виховання були активно сприйняті в 1920-і рр. молодою радянською педагогікою (Н. Н. Йорданський, А’Т. Калашников, М. В. Крупеніна, В. М. Шульгін), і в педагогічному побуті широко використовувався термін "соцвиху". Соціальне виховання в ці роки розумілося як відповідальна ділянка в системі народної освіти: організація соціального життя вихованців, формування у них "соціальних інстинктів та навичок". Соціальне виховання відкрито протиставлялося віджилому дворянському і буржуазному вихованню і несло в собі класову пролетарську спрямованість: воно означало цілеспрямоване пристосування особистості до ідеологічно організованого соціального середовища. 
Сучасні прихильники соціального виховання не мають, на жаль, в своєму концептуальному апараті єдиного визначення цього поняття, а оперують формулюваннями, де основний зміст вибудовується навколо феномену соціального, а саме:
-	виховання підростаючого покоління в соціумі;
-	цілеспрямований процес формування соціально значущих якостей особистості, необхідних для успішної соціалізації;
-педагогічна організація надбання вихованцями особистісного життєвого досвіду;
-	профілактика бездоглядності:, та правопорушень неповнолітніх;
-	педагогічно організоване засвоєння особистістю норм, цінностей, установок, прийнятих у суспільстві;
-	педагогічна підтримка творчої самореалізації особистості в соціумі.
Також, на жаль, у рамках соціалізуючого підходу у теоретиків немає і єдиного розуміння взаємозв'язку процесів соціалізації та виховання. Ось деякі типові позиції:
соціалізація "поглинає" виховання: виховання розглядається як "соціально контрольована соціалізація" і вважається, що воно необхідне лише до досягнення дитиною повноліття;
соціалізація і виховання існують паралельно і в певні періоди життя людини змінюють свою значимість у розвитку особистості.
Соціалізуючий підхід до виховання приділяє спеціальну увагу організації виховних функцій основних інститутів соціалізації - сім'ї, школі, вузу, спільноті однолітків. Виховання розуміється як процес включення людини в систему, відносин з інститутами соціалізації, надбання особистого життєвого досвіду. Виховні відносини, спеціально педагогічно організовані, по суті своїй завжди громадські і тому "напряму виводять молоду людину в життя".	
Соціалізуючий підхід до виховання успішно, вбудовується в ліберальну доктрину варіативної освіти, яка почала формуватися в нашій вітчизняній педагогіці в останнє десятиліття XX ст. і розвивається донині. 
Герменевтичний підхід (А. Ф. Закірова, В. П. Зінченко, Ю. В. Сенько. В основі цього підходу лежить філософська герменевтика - філософська теорія розуміння та інтерпретації гуманітарних явищ, побудована на основних ідеях В. Дільтея, Г. Гадамера, Е. Гуссерля.
З позицій герменевтики, виховання - це звернення до психічного досвіду суб'єкта, до його "життєвого світу", який проявляється як переживання. Такий феномен, як психічне переживання, освоюється тільки в рефлексії. Іншими словами, людина розуміє в інших тільки те, що пережила і розуміє в самій собі. 
Герменевтичні виховна практика будується як робота з переживаннями дітей, їх спогадами, очікуваннями, фантазіями. Важливими атрибутами виховного процесу стають дитячі вірші,, самодіяльні :пісні, есе, автобіографічні записки, щоденники, листи. Ці продукти дитячої  вербальної творчості повинні бути прийняті вихователем: не проаналізовані і оцінені, а визнані як особистісна цінність дорослішання людини, якій дозволяється бути самим собою. Герменевтическое прийняття дитини неможливо без рефлексії самого вихователя власного дитячого досвіду, своїх дитячих переживань, "проживання" спогадів з дитинства. Такий педагог не буде, керувати дитиною, наставляти його, а чи зможе співпрацювати з ним як старший товариш.
Виховання в дусі герменевтики має навчити дитину (у подальшому молоду людину) розуміти як оточуючих людей, так  і саму себе. Розуміння в герменевтиці розглядається як, процедура осмислення: осягнення сенсу в будь-яких проявах людської культури. Тому, для виховання дуже важливо звернення до класичних зразків в літературі, музиці, образотворчому мистецтві, де головний зміст, вже витлумачений великими авторами, і треба тільки відкрити їх.
Важливе місце в практиці герменевтичного підходу відводиться  "герменевтичному колі". Це є парадокс, який вказує на особливий циклічний рух у процесі розуміння від минулого до сьогодення, від цілого до деталей і навпаки.
Аксіологічний підхід (В. А. Караковський, А. В. Кір'якова, І. Б. Котова, Г.І. Чіжакова, Є. Н. Шиянов, Н. Є. Щуркова, Є. А. Ямбург). В основі  цього підходу лежить філософська теорія цінностей,, яка оформилася як самостійна наукова дисципліна у другій половині XIX ст., А в XX ст. відбулося широке звернення до теорії, цінностей в різних сферах наукової думки, і в тому числі в педагогіці, зокрема, в теорії виховання.
Для виховання в рамках аксіологічного підходу надзвичайно важливим є розуміння того, що світ цінностей об'єктивний, це - сама соціокультурна реальність, життя людини і суспільства. Цінності життя стають змістом виховання; образно кажучи, виховання вчить підростаюче покоління вирішувати проблему "як жити". Однак цінності мають і особистісні прояви, ціннісні орієнтації (установки, переконання, інтереси, прагнення, бажання, наміри). Саме ціннісні орієнтації детермінують відношення особистості до навколишнього світу і самої себе.
Виховання в системі педагогічної аксіології будується як процес освоєння цінностей. Він включає декілька етапів:
•	визначення цінності в реальних умовах виховання;
• її первинне оцінювання, забезпечення емоційно позитивного ставлення до даної цінності;	
•	виявлення змісту цінності та її значення;
•	прийняття усвідомленої цінності;
•	включення прийнятого ціннісного ставлення в реальні соціальні умови дій і спілкування вихованців;
• закріплення ціннісного ставлення в діяльності та поведінці вихованців.
Одним з найскладніших питань виховної практики взагалі, і в рамках аксіологічного підходу. Зокрема, є питання про те, як виражається ціннісний . результат виховання. Існує декілька позицій у цьому питанні.
1.	Освоєння цінностей безпосередньо залежить від їх усвідомлення вихованцями. Така позиція схиляється до "пізнавальних" форм виховної діяльності: роз'яснень, бесід, дискусій.
2. Ступінь освоєння цінностей виявляється тільки на рівні мотивів соціальної поведінки. Вихователі, які стоять на цій позиції, активно організовують власну діяльність вихованців, створюють ситуації вибору, спонукають їх до ініціативних проявів і відповідальності.
3.	Результат виховання на аксіологічному рівні пов'язаний з ціннісним  ставленням вихованців. Ціннісне ставлення має трикомпонентну структуру:
•	когнітивний компонент - поняття і уявлення про ту. чи іншу сторону життя;
• емоційно-оцінний компонент - переживання даної події, явища, його оцінка;
•	поведінковий компонент - досвід дій, вміння, навички, поведінкова готовність до певних соціальних дій.
Але теоретики аксіологічного підходу обережно оминають принципову проблему: систему, яких цінностей повинно освоювати сучасне вітчизняне виховання як свого змісту? Одні автори пропонують орієнтуватися на глобальні цінності: Природа, культура, любов, сім'я, праця, свобода, інші оперують найменуваннями якостей особистості: духовність, творчість, співпраця, відповідальність, толерантність, гуманізм. Нарешті, треті апелюють до гуманістичної філософії, де досягнуто згоди, що справді людське визначається трьома головними цінностями - Істина, Добро, Краса, які взаємно доповнюють і взаємно обумовлюють один одного. Парадоксальність ситуації полягає в тому, що суспільна свідомість вже визнає неминучість перегляду старого соціокультурного змісту виховання, а сучасна педагогіка ще не готова збудувати прийняті всіма ціннісні виховні орієнтири.
Антропологічний підхід (III. О. Амонашвілі, Б. М. Бім-Бад, В. Б. Куликов, Л. М. Лузіна, В. І. Максакова) розвивається в рамках педагогічної антропології і заявляє себе як напрям сучасної педагогіки, що інтегрує " знання про дитину як цілісну істоту, повноцінного представника виду Homo sapiens, повноправного учасника виховного процесу". 
Виховання з позиції педагогічної антропології розглядається як природний процес, що відповідає природі людини, як розвиток індивідуальних здібностей, задатки яких властиві йому від народження. В основі цього розвитку лежить найважливіша духовна потреба людини - потреба у вихованні. 
Антропологічний підхід відстоює значення системи в організації виховання, оскільки декларує єдність і цілісність розумової, емоційної, вольової, моральної і фізичної сторін розвитку. Антропологічна виховна система будується з урахуванням наступних умов:
-	відкрита постановка гуманістичних цілей як моральних чеснот (людяності, ’ довіри, подяки, терпимості);
-	спеціальну увагу до здоров'я вихованців, виховання у них досвіду здорового способу життя і безпечної поведінки;
-	постійна педагогічна діагностика, вивчення, в першу чергу, природних задатків, внутрішніх передумов обдарувань і здібностей дітей;
-	організація виховного процесу з урахуванням специфіки провідних видів діяльності в конкретному віковому періоді, сенситивних передумов психічного розвитку;
-	забезпечення самовизначення особистості кожного вихованця у діяльності (подолання труднощів, проявів ініціативи і відповідальності);
-	природовідповідні, ненасильницькі методи виховання (особливу увагу методам "повчання", "вмовляння", "звернення", "включення в діяльність"), використання "здоров'язберігаючої технології" виховання.
Незважаючи на те, що прихильники антропологічного підходу активно розвивають ідеї про «пробудження» задатків і внутрішніх можливостей особистості, про значення її самовдосконалення, вони все-таки встановлюють певні "межі" вихованню, окреслені природними задатками та індивідуальними особливостями дитини.
Психотерапевтичний підхід (В. М. Букатов, Н. П. Капу стін, В. П. Кащенко, Л. Д. Лебедєва, Т. А. Стефановська). Виховання в сучасній педагогіці все частіше розглядається як надання допомоги дітям, що потрапили в проблемну ситуацію, як націлювання їх на духовне оздоровлення. Для цього використовуються різні види мистецтва і засоби художньої діяльності, які забезпечують виховний вплив на дітей і допомагають їм перебороти емоційні переживання, знімають фізичне і психічне напруження, позбавляють від страхів і сором'язливості.
На допомогу педагогам прийшли: арттерапія і її різновиди - музикотерапія, танцювальна терапія; психодрама (соціодрама) - спеціально організована групова форма вирішення життєвих проблем, тренінги особистісного . зростання, спілкування та ін. Складається враження, що тут має місце перенесення досягнень психотерапії в педагогічну практику. Але в дійсності все інакше: досить довго практична медична психологія запозичала століттями апробовані виховні технології, а зараз відбувається їх повернення в педагогіку, і оновлений набір прийомів і психологічна термінологія створюють ефект новацій.
Виникає цілком резонне запитання: як ставитися до цього різноманіття підходів до виховання? Вихователь виявляється на складному методологічному роздоріжжі: що вважати за краще - звичні універсальні моделі або наукову рефлексію, як поєднати традиційні технології виховання і нові, гуманістичні?
У сучасній вітчизняній педагогіці ще не втрачено прагнення збудувати ґрунтовне педагогічне вчення, яке, як колись теорія комуністичного виховання, прийняло б "під своє крило" всі можливі педагогічні проблеми. Дозріває розуміння, що завданням педагогічної науки як раз і є співвіднесення і узгодження різних підходів, концепцій, моделей виховання та розробка якоїсь конструктивної концепції, яка б народилася на основі досягнутих у наукових дискусіях домовленостей самих учених.
Але поряд з цим, у середовищі освітян-теоретиків дуже сильні настрої методологічного плюралізму як відображення поліпарадигмальності самої вітчизняної педагогіки. Звертає на себе увагу цікава тенденція - своєрідне "змішання доктрин": важливі положення окремих філософських напрямів "працюють" одночасно в різних підходах до виховання (наприклад, ідеї екзистенціалізму і феноменології досить сильні і в антропологічному, і в соціалізуючому, і в аксіологічному підходах, а не тільки в герменевтичному; прагматизм проявляється і в соціалізуючому підході, і в культурологічному і навіть у формуючому). Більшість теоретичних підходів до виховання визнають як важливі складові сучасного виховання: суб'єкт - суб'єктна виховна взаємодія, значення індивідуальних досягнень вихованця та його самореалізація, звернення до життєвого досвіду дитини, використання в процесі виховання особистісних механізмів рефлексії, автономності, вільного вибору, прийняття відповідального рішення.
За останні десятиліття ми вже відвикли розглядати ситуацію в освіті як ідеологічне протистояння, як боротьбу прогресивних і реакційних тенденцій. Авторитетні дослідники в галузі теорії виховання сходяться на тому, що всі численні підходи до виховання по суті декларують гуманістичні цілі і реалізують особистісно орієнтовану парадигму освіти, а тому різними шляхами призводять до єдиних загальнолюдських цінностей.
Тому, все це ставить нові серйозні завдання у професійно-педагогічній освіті, в справі підготовки сучасного вихователя. Він повинен не тільки володіти широким філософським кругозором, приймати зміни в ідеології, знати нові моделі підходів до виховання ,та практичні стратегії їх реалізації, але й мати уявлення про герменевтичні процедури інтерпретації педагогічних спостережень, розуміти реальні проблеми життя вихованців, володіти психодіагностичними та соціологічними технологіями, вміти будувати відносини з дитиною як істотою, що живе природного, душевної та духовної життям.
Список літератури
1. Зеньковский В.В. Російська педагогіка в XX столітті // Педагогіка. 1997. №2. 
2. Філонов Т.М. Виховний процес: методологія і специфіка дослідження // Педагогіка. 2000. № 9.
3. Крилова Н.Б. Культурологія освіти. М., 2000. 
4. Роджерс К., Фрейберг Дж. Свобода вчитися. М., 2002.
5. Дьюї Дж. Демократія і освіта / Пер. з англ. М., 2000.

Анкета учасника

Автор 	Лукащук Світлана Володимирівна	
Тема статті	Теоретико-методологічні підходи до виховання у сучасній вітчизняній педагогіці	
Секція 	Педагогічні науки	
Під-секція	Соціальна педагогіка	
Вчене звання	Кандидат медичних наук, доцент	
 Місце роботи, посада	Доцент кафедри педагогічних та психологічних дисциплін із секцією безпеки життєдіяльності Тернопільського національного економічного університету; докторант Академії педагогічних наук України	
Адреса	46018, Україна, м.Тернопіль, вул.Миру б.29, кв.26	
Печатний сертифікат учасника конференції	Так 	
Телефон 	0352-42-02-70
Моб.т.067-352-64-30	
E-mail	tanya.polyarush@mail.ru	
Стать 	Жін.	
Дата народження	19.05.1962р.	
Як Ви дізнались про нас?	Від співробітників кафедри