Кравчук В. М.,
здобувач кафедри теорії та історії держави і права Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, викладач Тернопільської академії народного господарства

ОСОБЛИВОСТІ ДЕРЖАВНОГО РЕГУЛЮВАННЯ
УТВОРЕННЯ ТА ДІЯЛЬНОСТІ ГРОМАДСЬКИХ ОРГАНІЗАЦІЙ
Завданням всього суспільства, умовою його стабільного функціонування є охорона суспільнозначимих інтересів, що визначаються необхідністю нормального соціального існування і розвитку людини. Впорядкування з цією метою суспільних відносин здійснюється за допомогою публічної влади. Оскільки держава є носієм публічної влади, яка необхідна для дотримання цілісності суспільства, то важливість регулятивної діяльності держави, що полягає у визначенні кордонів бажаного, дозволеного та забороненого є беззаперечною. Щоправда, держава завжди прагне до абсолютизму, тому її правообмежувальна діяльність також не повинна бути безмежною, тут не припустимі зловживання та волюнтаризм. Як зазначає М. І. Козюбра, “потреба в деблокуванні розвитку нашого суспільного життя від гіпертрофованої державної експансії, яка руйнівно діє на економічне та соціальне середовище, не викликає сумніву”, проте актуальним і важливим напрямом досліджень є визначення меж правового регулювання державою суспільних відносин у різних сферах [2: 5-6]). В процесі становлення громадянського суспільства особливу роль має встановлення зазначених меж щодо функціонування різноманітних об’єднань громадян, зокрема громадських організацій.
Серед дослідників, що опрацьовували дану проблему в контексті становлення України як правової, соціальної та демократичної держави такі науковці, як Н. Гаєва, Є. Захаров, А. Карась, А. Колодій, М. Козюбра, В. Копєйчиков, Л. Кривенко, М. Новіков, А. Олійник, С. Рябов, В. Селіванов, О. Скрипнюк, В. Сухонос, Ю. Тодика, Ю. Шемшученко, Г. Щедрова та багато інших.
Завданням цієї роботи є обґрунтування необхідності державного врегулювання діяльності громадських організацій та визначення меж нормативно-правових основ їх формування, функціонування та розвитку.
Демократична держава повинна зберегти розумний баланс між свободою громадських організацій та вимогами захисту демократії. Будь-яке порушення цього балансу є загрозою для демократії, призводить до невиправданого її обмеження або взагалі до ліквідації. (Такі порушення можливі як з боку держави, так і з боку громадських організацій.)
Так, в період формування первинних інститутів громадянського суспільства, інколи виникає пряма необхідність втручання держави у сферу життєдіяльності останнього з метою подолання стихії непередбачуваності у поведінці певних політиків та громадян. Йдеться якраз про функціонування нелегітимних організацій та інститутів громадянського суспільства, які борються за суспільне благо ‑ права людини, захист оточуючого середовища, рівність жінок тощо, а про такі об’єднання, які мають руйнівний та агресивний характер, наприклад об’єднання терористичних угрупувань тощо. З часом, по мірі зрілості громадян та інститутів громадянського суспільства, звичайно, вплив держави може, і навіть повинен, бути обмеженим.
Дослідники, котрі звернули увагу на діяльність таких нелегітимних організацій, назвали це явище проблемою “оскаженілої демократії” [4]) Вивчаючи асоціальну, деструктивну роль окремих інститутів громадянського суспільства, вони роблять висновок, що навіть у демократичних державах, крім створення сприятливих умов для їх розвитку, необхідне також подолання агресивної діяльності деяких з них, оскільки вони прямо чи опосередковано перешкоджають становленню законності та правопорядку в країні [3: 19] ). 
Держава в цьому випадку повинна виступати не як конфронтуюча соціальна структура, але як необхідний інститут суспільного життя, який попереджує чи обмежує появу названих організацій громадян, чиї інтереси суперечать суспільним, а діяльність має соціально небезпечний характер. 
Отже, аналізуючи відносини держави і громадських організацій, ми можемо зробити однозначний висновок про те, що втручання, зокрема, регулювання діяльності громадських організацій з боку держави є необхідним.
Одним із розумних шляхів вирішення цієї проблеми є встановлення законодавчих меж створення та функціонування останніх, котрі, втім, не є засобом обмеження їхніх правових можливостей, а скоріше способом, який забезпечує їх реалізацію відповідно до соціального призначення у суспільстві. 
Погоджуємося з цілком вірним твердженням В. Селіванова, котрий, визначаючи межі державного регулювання, пов’язує їх з правами людини. “Природні права і свободи людини, їх гарантії мають визначати межу, що зумовлює і по суті фіксує параметри державного владарювання, законодавчої діяльності та управління”.
Вирішення питання правового регулювання свободи створення і діяльності громадських організацій через призму прав і свобод людини є необхідним тому, що громадські організації є формою реалізації одного з найважливіших конституційних прав громадян України на свободу об’єднання у громадські організації та політичні партії. 
На нашу думку, межі державного регулювання створення і функціонування громадських організацій не повинні бути однаковими щодо всіх громадських організацій. Законодавець, підводячи єдину правову основу, базу під діяльність громадських організацій, не повинен повністю уніфікувати їх правовий статус. У законодавстві про громадські організації доцільно було б більш детально регламентувати їхні відносини з органами державної влади, враховуючи особливості кожного виду громадської організації та закріпити оптимальний для кожного виду громадських організацій варіант правового регулювання.
Аналізуючи відмінності різних видів громадських організацій, які потрібно враховувати при вдосконаленні законодавства, можемо судити про складність, об’ємність роботи у виконанні такого завдання. Ці об’єднання, як зазначала Ц. А. Ямпольська, відрізняються, по-перше, за конкретними цілями і завданнями, за змістом діяльності (наукові, науково-технічні, культурно-просвітницькі тощо); по-друге, за територією їх діяльності (міжнародні, всеукраїнські, місцеві); по-третє, за організаційною структурою (єдині організації, спілки однорідних організацій різних типів тощо); по-четверте, за характером членства (засновані тільки на індивідуальному членстві, на індивідуальному та колективному членстві) [1: 228-229] ) та іншими критеріями. 
Погоджуючись з Гаєвою Н. П., відзначимо важливість такого критерію, як залежність від держави (згідно із ситуацією, яка склалася на сьогоднішній день). Так, існують громадські організації, які об’єктивно без підтримки держави не можуть існувати. Це, зокрема, молодіжні та дитячі громадські організації, громадські організації інвалідів тощо. Є також такі громадські організації, взаємовідносини яких з державою обмежуються лише процедурою їх легалізації та діяльністю на основі законності. Поряд з ними існують громадські організації, які в силу свого правового статусу зобов’язані підтримувати ділові, партнерські відносини з державою та її органами, незалежно від їх взаємних симпатій чи антипатій. Такими громадськими організаціями є, наприклад, професійні спілки [5: 484-485] ).
Отже, узагальнюючи ці положення, можемо стверджувати, що межі втручання держави повинні змінюватися в залежності від наступних параметрів та особливостей громадських організацій:
1)	в залежності від специфіки громадської організації, її впливу на життєдіяльність суспільства, її значення у побудові громадянського суспільства та правової держави, її участі у державних справах, змісту її діяльності, її конкретних цілей та завдань, її залежності від держави. (Так, функціонування профспілки та спортивної організації потребує відмінного нормативного регулювання, різних форм легалізації, різної глибини контролю і нагляду за їх діяльністю);
2)	залежно від предмету нормативного закріплення, тобто сфери суспільних відносин:
•	створення та юридичне оформлення громадської організації;
•	внутрішня діяльність організації (вирішення різноманітних питань в середині організації);
•	зовнішня діяльність організації (у відносинах з державою, іншими громадськими організаціями на території держави, за її межами тощо);
3)	в залежності від положення учасника громадської організації в її ієрархічній структурі (відносини між рядовими членами організації, її апаратом, керівниками, що виконують делеговані їм державні функції тощо).
Підсумовуючи результати проведеного дослідження робимо висновок, що поряд з існуванням “рамкового” закону “Про об’єднання громадян”, який регламентує загальні принципи правового статусу громадських організацій (а також інших об’єднань громадян), необхідне формування системи спеціальних нормативних актів, що за сформульованими критеріями врегульовували б взаємовідносини з державою і діяльність різноманітних громадських організацій. Подальші дослідження даної проблематики стане надійним науковим підґрунтям для упорядкування, узгодження та вдосконалення системи нормативно-правових актів щодо створення та діяльності громадських організацій.
Література:
1.	Вопросы теории и истории общественных организаций/ Отв. ред. Ц. А. Ямпольская, А. И. Щиглик. - М., 1971. – 258с.
2.	Дикань К. Проблеми правового унормування діяльності громадських організацій// Правова база діяльності громадських організацій в Україні. – К., 1997. – С. 5 – 12.
3.	Кравченко Л., Цимбалюк М. Розбудова українського громадянського суспільства: крізь призму бачення окремих проблем// Право України. - 2003. - № 10. - С.17-21.
4.	Литвин В. Громадянське суспільство: міфи і реальність// Дзеркало тижня. - 26 січня 2002. - www.zn.kiev.ua.
5.	Органи державної влади України/ За ред. В. Ф. Погорілка: Монографія. - К.: Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького, 2002. – 592с.
6.	Француз А. Й. Нормативно-правові основи функціонування громадських організацій в політичній системі України// Актуальні проблеми політики. Збірник наукових праць. – Одеса: Юридична література, 2004.- С. 17 – 29.