Олійничук Р. П.
к.ю.н., доцент кафедри
правового регулювання економіки 
та правознавства
юридичного факультету
Тернопільського національного 
економічного університету 

ДИСКУСІЙНІ ПОЗИЦІЇ ЩОДО ВИЗНАЧЕННЯ ОБ’ЄКТА ЗЛОЧИНУ

Правильне вирішення питання про об’єкт злочину має важливе теоретичне і практичне значення. Саме об’єкт відіграє істотну роль і для визначення самого поняття злочину, значною мірою впливає на зміст його об’єктивних і суб’єктивних ознак, є вихідним при кваліфікації злочинів, побудові системи Особливої частини КК України. 
У науці кримінального права домінує точка зору, згідно з якою об’єктом будь-якого злочину є охоронювані законом про кримінальну відповідальність суспільні відносини. Однак існують й інші концепції щодо визначення об’єкта злочину. Зокрема С. Б. Гавриш та М. І. Бажанов об’єктом злочину вважають благо [2, 125-172; 1, 30]. Хоча при цьому М. І. Бажанов ототожнює благо із суспільними відносинами [1, 30].
Г. П. Новосьолов визначає об’єктом злочину “…окремих осіб або множинність осіб”, тобто людину [6, 66].
О. М. Костенко вважає, що об’єктом злочину є безпека як “…захищеність можливості людей жити за законами природи від посягань, які є виявами комплексу сваволі й ілюзій” [5, 233].
На думку Є. І. Каіржанова, аналіз кримінально-правових норм свідчить про те, що законодавець іноді використовує в окремих кримінально-правових нормах категорію “інтерес” як об’єкт злочину [4, 25].
У сучасній вітчизняній кримінально-правовій науці набула поширення позиція щодо визначення об’єкта злочину як цінностей, які охороняються кримінальним правом, проти яких спрямоване злочинне діяння і яким воно може спричинити або спричиняє шкоду. Послідовник цієї позиції Є. В. Фесенко до категорії “цінності” відносить різноманітні об’єкти матеріального світу, в тому числі і людину, які мають суттєве позитивне значення для окремих осіб, соціальних груп і суспільства в цілому. Будь-яке злочинне діяння, спрямоване проти цих найважливіших цінностей, заподіює або ставить під загрозу заподіяння їм шкоди. Тому зазначені цінності, на думку вченого, виступають об’єктом злочину [8, 234-236].
В. П. Ємельянов зазначає, що “…ні суспільні блага і цінності, ні люди не можуть виступати у всіх випадках як об’єкти злочинних посягань. Універсальною категорією, що охоплює всі без винятку охоронювані кримінальним законом реальні об’єкти, може виступати категорія “сфери життєдіяльності людей” [3, 7-11]. 
Кожна з позицій вчених належно обґрунтована і містить раціональне “зерно”. Слід погодитися з В. І. Осадчим, що “…в принципі “благо”, “цінності”, “сфери життєдіяльності людей” означають умови існування суспільних відносин і забезпечується суспільними відносинами” [7, 59]. Ці суспільні відносини забезпечують найбільш суттєві блага й інтереси особи, охороняються кримінальним правом і представляють собою об’єкти злочинів.
На нашу думку, найбільш обґрунтованою є концепція об’єкта злочину як суспільних відносин. Тобто це відносини, на які посягає злочин, завдаючи їм певної шкоди, і які поставлені під охорону закону про кримінальну відповідальність.
У науці кримінального права найпоширенішою є триступенева класифікація об’єктів “за вертикаллю” (загальний, родовий та безпосередній). Ця класифікація цілком відповідає потребам практики, є логічною і ґрунтується на співвідношенні філософських категорій “загального”, “особливого” і “окремого”. 
Найбільше значення як для правотворчої, так і для правозастосовної діяльності має безпосередній об’єкт злочину. Під ним слід розуміти ті конкретні суспільні відносини, які поставлені законодавцем під охорону певної статті Особливої частини КК, і яким завдається шкоди злочином, що підпадає під ознаки конкретного складу злочину. 
У теорії кримінального права широко відома також і класифікація безпосередніх об’єктів злочинів “за горизонталлю”. Сутність цієї класифікації полягає в тому, що на рівні безпосереднього об’єкта виокремлюють основний (головний) і додатковий об’єкти. Необхідність такої класифікації виникає тоді, коли один і той же злочин одночасно завдає шкоди кільком суспільним відносинам. Додатковий об’єкт, так само як і основний безпосередній об’єкт, має важливе значення для визначення соціальної сутності вчиненого злочину, для встановлення тяжкості наслідків, що настали чи могли настати. Ця властивість додаткового об’єкта часто використовується законодавцем для виокремлення кваліфікованих складів. 
Отже, об’єкт дозволяє розкрити соціальну сутність злочину, з’ясувати його суспільно небезпечні наслідки, сприяє правильній кваліфікації діяння, а також відмежуванню його від суміжних суспільно небезпечних посягань. Ми дотримуємося тієї позиції, що об’єкт злочину – це відносини, на які посягає злочин, завдаючи їм певної шкоди, і які поставлені під охорону закону про кримінальну відповідальність.

Література

1.	Бажанов М. И. Уголовное право Украины / Бажанов М. И. – Днепропетровск : Пороги, 1992. – 167 с.
2.	Гавриш С. Б. Кримінально-правова охорона довкілля України: Проблеми теорії і розвитку кримінального законодавства / Гавриш С. Б. – Харьков : Основа, 1994. – 634 с. 
3.	Емельянов В. П. Понятие объекта преступлений в уголовно-правовой науке / В. П. Емельянов // Право і безпека. – 2002. – № 4. – С.7–11.
4.	Каиржанов Е. И. Объект преступлений – интересы социальных субъектов : [Монография]. – Алма-Ата : Экономика, 2008. – 160 с. 
5.	Костенко О. М. Культура і закон – у протидії злу : монографія / Костенко О. М. – К. : Атіка, 2008. – 352 с.
6.	Новоселов Г. П. Учение об объекте преступления. Методологические аспекты / Новоселов Г. П. – М. : НОРМА, 2001. – 208 с. 
7.	Осадчий В. І. Проблеми кримінально-правового захисту правоохоронної діяльності: дис. … доктора юрид. наук: 12.00.08 / Осадчий Володимир Іванович. – К., 2004. – 469 с. 
8.	Фесенко Є. В. Проблеми структури об’єкта як елемента складу злочину / Є. В. Фесенко // Вісник Академії адвокатури України. – К. : Видавничий центр Академії адвокатури України, 2009. – число 1 (14). – C. 234–236.